SININEN PLANEETTA
Joissakin merissä elää miljoonittain kaloja.
Planktonia on pilvin pimein.
Tälle lajien runsaudelle ei ole vertaa missään muualla.
Nämä ovat maapallon hedelmällisimpiä merialueita.
Ne ovat vuodenaikameriä.
Ne ympäröivät maapallon lauhkeita alueita -
missä olosuhteet vaihtelevat vuoden mittaan.
Vuodenajat vaikuttavat myös vedenalaiseen maailmaan.
Auringonvalon voimakkuus vaihtelee jatkuvasti.
Kaukana pohjoisessa päivät ovat kesäisin pitkiä.
Talvella valo vähenee, ja pimeyttä voi kestää useita viikkoja.
Kesät ovat lämpimiä ja miellyttäviä.
Talvisin riehuvat myrskyt.
Tällaisissa olosuhteissa elämä on suurta taistelua.
Tammikuu Sable Islandilla Nova Scotian rannikolla.
Joukko harmaahylkeitä on päässyt tyrskyjen läpi maihin.
Täällä tuulet tuivertavat päiväkausia yhteen menoon.
Sable Islandilla elää maailman suurin harmaahyljeyhdyskunta.
Sata tuhatta hyljettä tulee tänne lisääntymään joka vuosi -
juuri kun sää on pahimmillaan.
Kaiken huipuksi emot hylkäävät kuutit vain 18 päivän imetyksen jälkeen.
Emojen on palattava merelle hankkimaan ruokaa.
Kuutit eivät osaa sukeltaa, joten ne jäävät rannalle.
Vain oma rasvakerros pitää niitä hengissä.
Kestää viisi viikkoa ennen kuin ne ovat kyllin vahvoja uimaan.
Silloin on jo alkukevät ja meri on täynnä syötävää.
Toukokuussa kevät saapuu Skotlannin rannikoille.
Merenpinnan alla se tapahtuu paljon aikaisemmin.
Maaliskuussa vesi on kyllin lämmintä ihmeelliseen muodonmuutokseen.
Tämä on fytoplanktonia, tuskin nuppineulanpään kokoisia kasveja.
Ne lisääntyvät valtavalla vauhdilla tuottaen isomman vuotuisen sadon -
kuin kaikki maakasvit yhteensä: kuusi miljardia tonnia.
Tämä valtava kasvusto leviää joka puolelle valtamerta.
Parissa kuukaudessa se värjää laajat vesialueet vihreiksi.
Eläinmaailma seuraa perässä.
Nämä polyypit näyttävät pieniltä merivuokoilta. Mutta eivät kauan...
Jakauduttuaan ne osoittautuvat pieniksi korvameduusoiksi.
Niiden läpimitta on alle kolme millimetriä.
Muutamassa kuukaudessa ne kerääntyvät valtaviksi parviksi.
Niiden pääasiallisinta ravintoa ovat pienet hankajalkaiset -
jotka tulevat keväisin sankoin joukoin syömään kasviplanktonia.
Ne synnyttävät jaloillaan virtauksen -
joka ohjaa pienet levät niiden suun ympärillä oleviin suodattimiin.
Mikroskooppisella tasolla -
vesi on niin sakeaa, ettei kasvi- plankton pysty uimaan vastavirtaan.
Herkät tuntosarvet varoittavat hankajalkaista vaarasta.
Laservalon avulla voi nähdä, miten äyriäiset jättävät itsestään jäljen -
vähän kuin suihkukoneet taivaalla.
Vähän isommat saalistajat löytävät jälkien avulla syötävää.
Se oli lähellä!
Jotkut saalistajat ovat niin isoja, ettei niitä pääse pakoon.
Meduusoja!
Ne näyttävät eteerisen kauniilta, mutta ovat vaarallisia petoja.
Jokaisella hauraan kellon sykäyksellä -
planktonpitoista vettä suodattuu meduusan pitsimäisen nielun läpi.
Hankajalkaiset ovat nyt tiukasti kalvon sisässä.
Tämä meduusa on läpimitaltaan vain muutamia senttimetrejä -
mutta se voi pyydystää tuhansia hankajalkaisia päivässä.
Tällaisten jättiläisten tuhovoimaa on vaikea arvioida.
Tällainen meduusa painaa jopa 30 kiloa -
ja sen lonkerot kasvavat yli 8-metrisiksi.
Mutta hankajalkaisia uhkaavat suuremmatkin vaarat.
Kevään lopulla korvameduusat ovat jo täysikasvuisia.
Ne kokoontuvat valtaviksi, satojen metrien pituisiksi parviksi -
ja syövät kaiken eteensä sattuvan planktonin.
Hankajalkaisia on kuitenkin niin tähtitieteellinen määrä -
että niitä selviytyy hengissä omiksi parviksi asti.
Jättiläishai.
Tämä valtava, 8-tonninen kala syö yksinomaan planktonia.
Se suodattaa kidustensa kautta tuhat tonnia merivettä tunnissa.
Jättiläishait saapuvat joukoittain, kun planktonia on runsaasti.
Ne seuraavat virtoja sinne, missä planktonia on eniten.
Planktonista riittää syötävää toisellekin eläinryhmälle:
Niille, jotka elävät merenpohjassa.
Kallioiden jokaista senttiä peittävät jos jonkinlaiset selkärangattomat:
Merivuokot, vaippaeläimet, pehmytkorallit...
Ne pyydystävät planktonia virtaavasta vedestä.
Kaikki elämänmuodot eivät ole riippuvaisia planktonista.
Kevät on tullut Brittiläiseen Kolumbiaan.
Leväkasvit ovat alkaneet kasvaa kylmässä vedessä.
Auringonvalon lisääntyessä ja veden lämmetessä -
näistä pikku kasveista kehkeytyy valtavia ruskoleväkasvustoja.
30-metriä pitkissä sekovarsissa on pieniä kaasurakkuloita -
joiden ansiosta levät pysyvät auringon valossa pinnalla.
Etelämpänä aurinko paistaa voimakkaammin.
Täällä Kalifornian rannikolla kasvavat suurimmat ruskolevät.
Tämä on päärynälevää.
Keskikesällä jokainen kasvi kasvaa lähes metrin päivässä.
35 metriä syvemmällä varsi on kiinni pohjassa -
pienellä mutta uskomattoman vankalla jalustalla.
Täysikasvuisina nämä jättilevät ovat sata metriä pitkiä -
ja muodostavat valtavia, vedenalaisia metsiä.
Suuret kalaparvet hakevat täältä suojaa.
Nämä ovat neitokaloja.
Ne elävät planktonilla. Kun vaaraa ei näy -
ne suuntaavat avomerelle, missä planktonia on eniten.
Heti vaaran lähestyessä -
ne kiiruhtavat takaisin levämetsän suojiin.
Kalat eivät ole ainoita, jotka hakevat täältä turvaa.
Täällä merisaukkojen on turvallista ottaa nokkaunet.
Jotta ne eivät ajautuisi avomerelle, missä vaanii suuria petoja -
ne ankkuroivat itsensä leväkasvustoihin.
Ennemmin tai myöhemmin niiden on etsittävä ruokaa.
Sitä on merenpohjalla kaukana pinnasta.
Merisaukot voivat olla veden alla jopa 10 minuuttia.
Siinä ajassa ehtii hyvin etsiä äyriäisiä.
Monet täällä elävistä pienemmistä eläimistä, kuten merisiilit -
syövät ruskolevää. Liian isoina joukkoina ne tekevät suurta vahinkoa.
Merisaukot syövät merisiilejä pitäen niiden määrän kurissa.
Merisaukot ovat siis eräänlaisia metsänvartijoita.
Garibaldikalat eivät vahingoita ruskoleviä.
Ne pikemminkin auttavat niitä syö- mällä pikkueläimiä niiden lehdiltä.
Ne syövät pienen pieniä sammaleläimiä.
Ne elävät yhdyskuntina, jotka näkyvät valkeina täplinä lehtien pinnoilla.
Yön pimetessä paikalla on vähemmän kaloja -
ja sammaleläimet tulevat ulos valkoisista majoistaan.
Korallipolyyppien tavoin ne alkavat suodattaa planktonia pimeyden turvin.
Tähän aikaan liikkeellä on muitakin eläimiä.
Tämä vain kahden sentin pituinen katka syö ruskolevää.
Katkat ovat vuorostaan erinomaista ravintoa monille saalistajille.
Suojautuakseen katka kehrää lankaa aivan kuin hämähäkit.
Se ompelee ruskolevän lehden yhteen, ja oiva suoja on valmis.
Tämä otus tarvitsee erityisturvaa.
Se on äiti.
Sen vatsaan on kiinnittynyt yli 50 poikasta -
ja niillä alkaa olla ahdasta.
Ne voivat pian lähteä omille teilleen, ja aina tilaisuuden tullen -
emo työntää ne ulos totuttelemaan yksinoloon.
Aamu valkenee.
Meriajokas kasvaa mättäinä ruskolevämetsän ja rannan välissä.
Kirjohylje on hakenut täältä suojaa. Se nukkuu aherrettuaan koko yön.
Mutta ei kovin pitkään...
Uroshylje antaa herätyksen.
Paikalle saapuu hylkeitä joka suunnasta.
Kesäkuussa nuoret kirjohyljeurokset aloittavat oudot kosintamenonsa.
Toinen kuuntelee tarkkaan toisen murahduksia.
Tämä on oletettavasti niiden tapa ratkaista keskinäinen paremmuutensa.
Mutta jos hylkeet ovat lähes saman kokoisia ja ikäisiä -
pelkät murahtelut eivät riitä. Silloin syntyy tappelu.
Hylkeet voivat olla yllättävän väkivaltaisia.
Kuukauden päästä on paritteluaika, ja silloin tapellaan tosissaan.
Näin keskikesällä nahistelu on vain viatonta leikkiä.
Monien ruskolevämetsistä turvaa hakevien on etsittävä ruokaa muualta.
Lepakkorausku on yksi niistä.
Ihmeellistä kyllä, hiekkapohja kauempana avomerellä -
tarjoaa lepakkorauskulle runsaasti syötävää.
Hiekan kätköissä on herkkuja -
ja lepakkorauskulla on omat konstinsa niiden löytämiseen.
Se puhaltaa vesisuihkuja paljastaen hiekasta pieniä selkärangattomia.
Meriahven pyörii lähistöllä odottaen, että sillekin liikenisi jotain.
Liikkeellä on muitakin saalistajia...
...kuten kampeloita.
Täällä on sirkkaäyriäisiä, jotka elävät tunneleissa.
Jälleen kerran nälkä pakottaa ne ulos koloistaan.
Ja se on melkoista uhkapeliä.
Joko ne saavat syödäkseen...
...tai tulevat syödyiksi.
Janolus-merietana.
Väreistä päätellen se on vaarallinen, mitä se onkin.
Mutta myrkky ei tehoa sen sukulaiseen.
Navanax-saalistaja.
Navanax vetää itseään eteenpäin janoluksen jättämää limavanaa pitkin.
Ahdistettuna janolus kiertyy kerälle.
Navanax saa tyytyä pariin keltaiseen lisäkkeeseen.
Virta vie janoluksen turvaan.
On keskikesä, ja aurinko paistaa täydeltä terältä.
Lämpö saa amerikanhummerin lähtemään pitkälle vaellukselleen.
Se vietti talven 250 metrin syvyy- dessä myrskyjen ulottumattomissa.
Siellä oli kylmä, ja se kaipaa nyt lämpimämpiin vesiin.
Niinpä se marssii kohti matalikkoja.
Sinne vain on 150 kilometrin matka.
Kuukauden kuluttua se saapuu vihdoin suosikkirannalleen.
Se ei ole yksin. Kymmenet hummerit ovat jo kaivaneet pesänsä hiekkaan -
eivätkä ne aio luovuttaa niitä uusille tulokkaille.
Näissä taisteluissa koko ratkaisee.
Tulokas kaipaa kipeästi pesäkoloa. Se painaa peräti 7 kiloa -
joten sillä lienee hyvät mahdollisuudet.
Se on voittaja.
Näitä taisteluita käydään seuraavat pari kuukautta.
Naaraat tarvitsevat suojaa ja lämpöä voidakseen kasvattaa poikasensa.
Viimeiset seitsemän kuukautta -
jokainen naaras on kantanut noin 20 000:tä hedelmöitettyä munaa.
Urakka alkaa olla lopuillaan. Veden lämpö nopeuttaa munien kehitystä.
Parin kuukauden päästä poikaset ovat valmiina kuoriutumaan.
Aluksi ne eivät ole järin hyviä uimareita.
Muutaman minuutin päästä uiminen alkaa jo sujua.
Tähän aikaan vuodesta meri on täynnä toukka-asteen eläimiä.
Tämä pikku hummeri on päivän ikäinen.
Tämä kolmeviikkoinen rapu on valmis aloittamaan elämänsä merenpohjalla.
Sen jalat koskettavat pohjaa ensimmäistä kertaa.
Tässä iässä se on kasvissyöjä, jolle maistuu merisalaatti.
Kasvaessaan se luo kuorensa monta kertaa vaihtaen sen yhä isompaan.
Se saattaa tulla syödyksi.
Jos se elää viisivuotiaaksi, siitä tulee mahtava, panssaroitu jätti.
Nyt se syö lihaa. Se on myös sopeutunut saalistamaan pimeässä.
Ravun jaloissa on runsaasti tuntoaistinpisteitä -
joilla se havaitsee ympäristön pienimmätkin kemialliset muutokset.
Ravun edetessä sen jalat voivat kirjaimellisesti maistaa hiekan.
Löytäessään syötävää rapu siirtää sen vahvoihin saksiinsa -
jotka tekevät hetkessä selvää pehmeästä lihasta.
Sakset ovat myös mitä mainioin puolustusase.
Puolitoistametrinen meritursas lipuu ohi...
Tämä jättiläinen on vahva ja hyvin älykäs.
Tursaan läheisyydessä ravutkaan eivät ole turvassa.
Tursaan herkät silmät reagoivat pie- nimpäänkin liikkeeseen jopa pimeässä.
Tällaiseen viholliseen ravun sakset eivät pysty.
Kaakkois-Alaskassa on loppukesä.
Vesi lämpenee yhä, ja halkoisjalkai- set parveilevat pinnan tuntumassa.
Tyyneltämereltä palaavat lohet saavat viimeisen juhla-ateriansa.
Lohet vaeltavat suurin joukoin sisämaahan lisääntymään.
Niiden on uitava kauas joen yläjuoksulle kutemaan -
mutta vesi on yhä liian alhaalla.
Niiden on odotettava, kunnes sade nostaa joen pintaa.
Lohet ovat siis meressä lähellä rantaa. Pahemmin ei voisi käydä.
Tämä on kolmemetrinen lohihai. Valkohain lähisukulainen.
Se on havainnut lohien lähettämät heikot sähkösignaalit.
Hai pystyy pitämään verensä lämpö- tilan veden lämpötilaa korkeampana.
Siksi sillä riittää energiaa nopeisiin liikkeisiin.
Jopa nopeampiin kuin lohilla.
Alkusyksy Vancouverinsaarella Kanadassa noin 950 km etelämpänä.
Meren lämpötila alkaa vähitellen laskea.
40 metriä pinnan alla sillinpoikaset syövät viimeisiä planktonin rippeitä.
Niiden liikehdintä huomataan taivaalta.
Lokit eivät osaa sukeltaa, ja kalat ovat toistaiseksi turvassa.
Mutta eräät muut linnut osaavat...
Kiislaset ja etelänkiislat uivat vaivatta kalaparven alle.
Hätääntyneet sillit nousevat lähemmäs pintaa.
Ne kerääntyvät valtavaksi, kuhisevaksi palloksi.
Vilinä houkuttelee paikalle ruostekorusimppuja.
Nekin ovat saalistamassa.
Ne hajottavat silliparvea hyökkäyksillään.
Lopulta parvi hajoaa pienemmiksi ryhmiksi.
Sukeltajalintujen on helpompi pitää sillit lähellä pintaa.
Lokitkin saavat oman osansa.
Hyökkäyksiä tulee joka puolelta, ja sillien käy kalpaten.
Paikalle tulee lisää sukeltajia.
Ne napsivat sillejä, kunnes ne loppuvat tyystin.
Täällä liikkuu paljon suurempiakin saalistajia:
Juovadelfiinejä.
Delfiinit saalistavat yleensä öisin.
Päiväsaikaan ne seurustelevat keskenään.
Ne päästelevät suustaan kuplavanoja ja harrastavat seuraleikkejä...
...kuten merileväviestiä.
Tasan kahdeksan kuukautta sitten keskellä Skotlannin talvea -
munittiin muna, joka kiinnittyi tiukasti ruskolevään.
Sen sisällä alkoi kehittyä pienen pieni alkio.
Kovan kuoren suojaamana se selviytyi talven myrskyistä.
Kesällä se oli vielä keskenkasvuinen.
Nyt on myöhäissyksy, ja sen on pian aika kuoriutua.
Täydellinen, minikokoinen hai ui ulos kuoresta.
Plankton on jo vähissä, mutta kissahai on niin kehittynyt -
että se voi pyydystää isompaakin saalista.
Päivät lyhenevät.
Brittiläisessä Kolumbiassa vedet alkavat viiletä.
Tämä oudonnäköinen eläin etsii ruskolevien joukosta ruokaa.
Se on Melibe-merietana.
Se pyydystää planktonia rysämäisellä päällään.
Talven lähestyessä plankton alkaa olla vähissä -
mutta melibe etsii sinnikkäästi.
Se osaa uida.
Se kiemurtelee eteenpäin paremman ruokapaikan toivossa.
Sellaisen löytäminen käy yhä vaikeammaksi.
Parin viikon kuluttua planktonia on tuskin lainkaan.
Auringonvalo heikkenee, ja ruskolevä alkaa kuihtua.
Lopulta se mätänee olemattomiin.
Pian on talvi.
15 000 kilometriä etelämpänä koittaa uusi kevätpäivä.
Eteläisellä pallonpuoliskollakin on lauhkeita alueita.
Planktonin määrä lisääntyy Tasmanian ympärillä.
Myös etelän vuodenaikamerissä on vehreitä alueita...
...omine levämetsineen...
...ja planktonesiintymineen.
Osa näiden merten asukkaista elää vain eteläisellä pallonpuoliskolla.
Tässä yksi niistä. Tämä okakrottilaji etenee käsimäisillä evillään.
Tarpeen tullen se voi turvautua pyrstön voimaan.
Joka kesä Tasmanian mataliin vesiin saapuu joukko vierailijoita.
Tämä australialainen seepia kasvaa noin puolimetriseksi.
Seepiat tulevat tänne lisääntymään.
Kookkaammat koiraat kilpailevat naaraiden suosiosta.
Ne esittäytyvät naaraille - ja toisilleen - balettitanssilla -
jonka aikana ne vaihtavat jatkuvasti väriä.
Lopulta seepiat muodostavat pareja.
Koiras siirtää naaraaseen siittiöpakettinsa.
Hedelmöitetyt munat lasketaan kumimaisiin koteloihin -
jotka ovat myrkyllisiä muille eläimille.
Kolmen viikon kuluttua poikaset voivat kuoriutua.
Ne osaavat jo vaihtaa väriä -
mutta uiminen ei suju ihan yhtä hyvin.
Eräs toinen eläin ottaa vanhemmuuden hyvin tosissaan.
Tämä on levämerihevoskoiras.
Se on merihevosten koristeellinen sukulainen.
Koiras kantaa naaraan munia mukanaan.
Joku saalistaja saisi ravitsevan välipalan, jos sattuisi löytämään ne.
Se ei ole helppoa. Munat ovat kiinni isän hyvin naamioidussa ruumiissa.
Parempaa turvapaikkaa tuskin voisi löytyä.
16 000 kilometriä pohjoisempana on marraskuu. Talvi on tullut.
Norjassa päivän pituus on nyt vain viisi tuntia.
Lämpötila laskee nopeasti.
Meri on kylmyydestä huolimatta täynnä elämää.
500 miljoonaa tonnia silliä hakeutuu joka talvi näihin kylmiin vesiin.
Ne viettävät täällä neljä kuukautta -
eläen kesän aikana planktonista saamiensa rasvavarastojen turvin.
Mutta ne eivät ole yksin.
Miekkavalaita. Tämä ryhmä kuuluu noin 500 valaan yhdyskuntaan -
ja ne ovat erikoistuneet sillinpyyntiin.
Niiden kaikuluotaimet ovat paikan- taneet parven 50 metrin syvyydestä.
Niillä riittää ilmaa 10 minuutin sukellukseen -
ja ne uivat kalojen alle pakottaen ne nousemaan pintaan.
Vesi täyttyy kuplista, joita vapautuu kalojen uimarakoista.
Jopa miekkavalaiden on vaikea pyydystää hyväkuntoisia sillejä.
Mutta niillä on käytössään ikioma tuhoase...
Ne synnyttävät pyrstöllään paine- aaltoja, jotka iskeytyvät kaloihin.
Sitten vain keräämään lamaantuneita uhreja...
Sillit ovat pulassa, ja miekkavalaat ja lokit syövät, minkä ehtivät -
joka päivä seuraavien neljän kuukauden ajan.
Mutta täällä talvehtii yli viisi miljardia kalaa -
joten menetystä tuskin huomaa.
Talven säät ovat ankarat -
mutta niitä tarvitaan, jotta meret säilyttäisivät rikkautensa.
Avomerellä tyrskyt nostattavat ravinteita syvyyksistä.
Talven mentyä meret ovat taas täynnä mineraaleja -
ja auringon paluun myötä meressä on runsain määrin planktonia.
Suomennos: Outi Kainulainen Broadcast Text Helsinki, 2002